Хафез
О, боже, ти ми даде роза…

Превод от персийски (фарси): Йордан Милев, 1969

chitanka.info

О, боже, ти ми даде роза,

но ще я върна аз назад —

затуй, че виждам как ме гледат

безбройните цветя със яд.

Макар че моята любима

от обичта ми е далеч,

да са далеч от нея, нека,

тъга и мъка, дъжд и град.

Когато ти над нея минеш

със трепет, пролетен ветрец,

надявам се, ще й прошепнеш,

че чакам лунния й свят,

за да му служа вечно; грубо

косите й да не смутиш,

че те са мигли на сърцето,

че те са пълни с аромат.

Душата ми — кажи й нежно —

да бъде твоя се закле

и нека в твоите къдрици

да проживее като в ад.

В градината, където пият

за здраве устните-рубин,

презрян е този, който търси

не тях, не пролетния цвят.

Когато слизаш в механата,

ти за печалба не мисли:

тоз, който знае що е обич —

не иска да е по-богат.

С пета да ни сломят или пък —

целувка да ни разрешат,

само за нищите душици

е този смисъл непознат.

Познали истината, браво

за стиховете на Хафез.

За светлия му дух и мисли

навред ще му благодарят!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.